KESÄINEN LEIKKI
KELLO 12 JOUTSENLAMMEN JA PETRUSHKAN KENRAALIHARJOITUS
Tulin tuomaan tämän paketin.
Se on Marie-neidille. Vien sen perille.
Minä voin viedä sen. -Mikä teidän nimenne on?
Toimittaja Nyström. -Hetkinen vain.
Pieni hetki. Mistäs lehdestä te olette?
Viikkolehdestä. -Emme ota vastaan.
Meillä on kenraaliharjoitukset. -Asia on yksityinen ja hän odottaa.
Tuon jekun jo osaamme. Ei auta. Meillä on kenraaliharjoitukset.
Mutta... -Asia on selvä.
Nuuskija! Vai lehdestä! Niin kai. -Täällä haisee kummalle.
Minä en haista mitään. -Sinulla ei ole hajuaistia.
Karl, vie tämä paketti Marielle. -Selvä.
Haloo! Soittakaa vähän myöhemmin.
Kylläpä täällä haisee. -Ehkä. Mutta sitä ei tuollaisen -
ulkopuolisen tarvitse minulle tulla kertomaan.
Marie-neidille on kirje. -Kiitos, Karl.
Ulos! Nyt vaihdamme vaatteet. -Mekö? Ei ikinä!
Ei voi olla totta.
Kuules, valomestari. Missä Marie on? -Kysy Karlssonilta.
Karlsson! Karlsson! -En pidä miehistä, jotka tanssivat.
Miksi emme jo aloita? -Mariella on jokin.
Kaikkien mielestä hän on outo tänään, emme vain tiedä miksi.
Aloitetaan. Paikat!
Valmiita ollaan.
Kaikki on tänään jotenkin outoa.
Sanoin sen vaimolleni aamulla, kun heräsimme. Sää ja kaikki.
Näin outoa untakin. Saattepa nähdä, että jotain tapahtuu.
Tunnen sen yleensä. Jos ei vain...
Mitä pirua!
Meidän pitää selvittää vika. -Mikä vika?
Näyttäisi tulleen oikosulku. -Sehän on viheliäistä.
Niin, ei se hyväkään ole. -Kauanko siinä kestää?
En osaa sanoa. -Tauko!
Mitä minä sanoin? Sen tuntee päässä ja jaloissa, Maijaseni.
Marie-pieni, ottaisimmeko jotain? -Ei kiitos.
Eikö? -Oikeastaan voisin ottaa kahvia.
Tuon sinulle.
En ole ikinä nähnyt iljettävämpiä varpaita. Uudet kengät hankaavat.
Valitan niistä Mockelle. Marie, mikä on?
Oletko surullinen? Laulanko sinulle vai pelataanko korttia?
Masentaako syksy? Vai se, että meitä kutsutaan jo tädeiksi?
Tullanin sisko sanoi minua tädiksi. Ei hän niin keväällä sanonut.
Onko sinulla rakkaushuolia?
Kasvoista sitä näyttää vanhalta, vaikka muuten on kuin nuorikko.
Ikää on 28 ja pikkutytöt kutsuvat jo tädiksi.
Kaj? -Niin.
Oletko uneksinut yöllä ja herännyt tuntien itsesi -
niin pehmeäksi, että haluat vain parkua?
Tai nähnyt paljon vaivaa selvittääksesi mitä unesi oli?
Tai... paetaksesi kaikkea.
Ei minulla ole ollut ketään, josta uneksia sillä tapaa.
Sitä herää aamulla kantaen mukanaan kuvia unesta -
ja samalla olo on niin pehmeä. -Mitä sanoit?
En mitään.
Ulkonäössä ei ole vikaa.
Mutta työ kuluttaa. Varpaita ainakin, ja kuolematonta sielua.
PÄIVÄKIRJA
Marie, mikä on? -Niin moni kuolee.
Tai en tiedä... -Marie, siellä on jotain vikaa.
Vikaa? Olen aivan varma, että meillä onkin iltaharjoitukset.
Saisipa joskus rakastella ihmisten aikoihin.
Pois alta. Harjoituksia ei ole. Siellä on jotain vikaa.
Marie, olen pahoillani. Harjoitukset siirtyvät iltaan.
Siellä on vikaa. -Niin on.
Ole huoleti. Olen täysin rauhallinen!
Hyvä ihminen! Älä makäa siinä tiellä!
Illalla, ja rauhassa.
Olen rauhallinen.
Niin varmasti.
Hän pitää ulkonäöstään hyvän huolen. -Niin tekee.
Mutta jalat ovat paksut. -Se johtuu lihaksista.
Tanssijoilla on paksut pohkeet ja reidet. -Niin kai se on.
Saisinko puhua toimittaja Nyströmin kanssa?
Kas kun ei ole mennyt naimisiin ja hankkinut lapsia.
Eikä hänestä koskaan juoruilla. Ei vähääkään.
Hyvä niin. Nils on jo 40 vuotta ajanut toimittajat pois.
Hei sitten, Nisse. -Kuules, Marie -
joku toimittaja Nyström kävi kyselemässä teitä. -Milloin?
Ennen harjoituksia. Se vaikutti tärkeältä. -Mitä teit?
Ajoin hänet ulos. -Vai ulos?
Yritin juuri soittaa. Sinut ne saisivat ajaa ulos!
Se ei ollut kauniisti sanottu.
Hän on jotenkin kova.
Hän oli vihainen, eikä ihme. He ovat tietenkin yhdessä.
Onko tuo nyt hauskaa? -Olitko ajatuksissasi?
Haukottelin. Olen väsynyt.
Et anna minun nukkua öisin.
Vanhuus ei tule yksin. -Se ei ole leikin asia.
Tänään mennään aikaisin nukkumaan. -Ei onnistu. Meillä on harjoitukset.
Otin lehdestäkin vapaata, eikä se ollut ihan helppoa.
Mene ulos jonkun toisen kanssa. -Äh!
Vihastuitko? -Aina vaan se teatteri ja teatteri!
Mennään kotiin nyt. -Nyt? Et ole järjissäsi.
Miksi ei? -Minulla on sattumoisin työ hoidettavana.
Unohda se. Lehdissä on tekstiä riittämiin.
Unohda harjoituksesi. -En.
Aina vaan se lehti ja lehti. -Siinäs näet.
Etkö keksi muuta sanottavaa? -Kyllä. Rakastan sinua.
Kaikesta huolimatta. -Sehän oli myönnytys.
En puhu kanssasi enää tai tulen vihaiseksi.
Ei siihen ole mitään syytä. -Happamat akat ovat pahinta. Hei!
Olen pahoillani. David!
Vauhtia, pikku neiti. Laiva lähtee. Tuleeko hän kyytiin vai ei?
Sehän meni täpärälle. -Mitä sanoit?
Ehdit täpärästi mukaan ja laumaasi kaitsemaan.
Mitä sanoit? -Tuletko ottamaan juotavaa?
Onko se Marie? Et muista minua, mutta minä muistan sinut.
Muistan kyllä pastorin. -Siitä on kauan.
Emme ole tavanneet sitten konfirmaation.
Kyllä olemme.
Mitä pirua sinä siellä seisot? Juoma kylmenee.
Siitä on kai kolmetoista vuotta.
Balettikoulun kevätnäytös.
Tuo ilon ja pettymysten päivä.
Särkyneitä unelmia, jännitystä, hysteriaa ja kiihkoa.
Vuoden erikoislaatuisin päivä.
Marie!
Se ei mennyt hyvin. He soittivat liian hitaasti.
Älä yritä. Ei soitossa ollut vikaa. -Ei se mennyt hyvin.
Olet kuitenkin lahjakas. -Menen kotiin murjottamaan.
Tee se.
Piditkö siitä? Oliko se hyvä? -Se oli upea. Kiitokset.
Mitä te täällä teette? -Tulin tuttua tapaamaan.
Ketä? -En tiedä.
Häipykää sitten. Vaikka tanssi kiinnostaa -
tänään siihen ei ole aikaa. Ulos!
On kylmä.
Paleltaako jalkoja? Tarkoitan... silkkisukissa.
Tehän olette tanssija.
Kuinka te sen tiedätte? -Olen nähnyt.
Milloin? -Monta kertaa.
Viimeksi edellisessä näytöksessä.
Istun tässä ja mietin -
että jos voisin sanoa, sen minkä haluan sanoa -
niin sanoisin... -Mitä sanoisitte?
Nauratte minulle. -Luuletteko? Kertokaa!
Haluaisin sanoa...
Että olette kauneinta, mitä olen eläissäni nähnyt.
Missä asutte kesällä? -Vasikkasaaressa. Entä te?
Meillä on talo Siniharakassa. -Se taloko on teidän?
Tiedättekö sen? -Kyllä vain. Kartanon.
Minä ja Kiista käymme siellä omenavarkaissa syksyisin.
Tässä on Kiista. Sisko ja minä aina kiistelimme -
minkä antaisimme sille nimeksi.
Asun siis Kartanossa.
Ehkä tapaamme. Ainakin sitten, kun tulette omenavarkaisiin.
Päivää taas. -Päivää.
Onko vesi kylmää?
Ei juurikaan. Rannalla on lämmin.
Saatteko kalaa? -En. Ne nukkuvat vielä.
Ettekö aio uida? -En. Vesi on liian kylmää.
Se on lämmintä kun pääsee veteen. Koettakaa.
Emmekö voisi tehdä sinunkaupat?
Voimmepa hyvinkin.
Sillä tapaa puhuminen on on helpompaa. -Niin on.
Asutko täällä lähellä?
Tuolla päin, Vasikkasaaressa.
Niinhän se oli.
Onko sinulla nälkä? -Miksi kysyt?
Pidätkö metsämansikoista?
Tiedän yhden paikan. Mennäänkö sinne?
Tässä on minun marjapaikkani.
Tietävätkö muut tästä? -Sinä.
Ei kukaan muu? -Ei.
Olkaa hyvät ja maistakaa.
Mikä tuon käen nimi mahtaa olla? -En tiedä. En oikein tunne lintuja.
Kutsun sitä kesälomalinnuksi. -Kesälomalinnuksi!
Sillä oli tapana visertää aamuisin kesäloman alkajaisiksi.
Siihen ääneen aina heräsi.
Asutko vanhempiesi luona? -En. He ovat eronneet.
Äitiä en ole koskaan tavannut ja isällä on toinen.
Isä antaa rahaa, jotta saa olla rauhassa.
Voisin antaa rahat takaisin samasta syystä.
Missä te sitten asutte? -Erään eukon luona.
Tädin luona... jolla on viikset.
Pidän vastasyntyneistä kissanpennuista. Pidätkö sinäkin?
Ja vauvoista ja ihmisistä, jotka muiden mielestä ovat rumia.
Ja hiiristä tietenkin.
Ja puudeleista.
Ei minua kannata sääliä.
Kun minut vain otettaisiin tosissaan.
Voi, voi...
Onko se surullista? -On.
Kukaan ei välitä minusta. Paitsi Kiista.
Eikö kukaan? -Ei. Vain Kiista.
Entäs minä sitten? -Välitätkö sinä minusta?
Luuletko, että olisit muuten saanut tulla mukaan tänne?
Tuossa on ajatusta.
Minä en kuole koskaan.
Tulen tosi vanhaksi, mutta en kuole koskaan.
Minua pelottaa. Pelkään, että yhtäkkiä -
kaadun yli laidan alas mustaan ja tuntemattomaan.
Miksi puhut tuollaisia? -En tiedä.
Se tunne valtaa minut välillä hyvin selvästi.
Se on pirun mielenkiintoista. Eikö sinustakin?
Sitä paitsi sinä aloitit tämän.
Metsämansikoita! -Niinpä tietenkin.
Kuule, Henrik. -Niin?
Luulen, että meistä tulee ystävät. -Niin minäkin luulen.
Marie.
Myöhemmin Erland-setä tuli käymään.
Hän lahjoitti rannekorun, suuteli kädelle-
ja oli huomaavainen ja kohtelias.
Joimme viiniä päivällisellä.
Elisabeth-täti joi paljon ja muisteli kyynelsilmin menneitä.
Mutta kukaan ei kuunnellut häntä.
Menen hakemaan kahvia.
Älä kutsu minua sedäksi.
Ei ole mukavaa kun nuori ja kaunis nainen kutsuu sedäksi.
Olen siis mielestäsi nuori ja kaunis nainen?
Muistutat äitiäsi. -Annoitko hänellekin lahjoja?
Kaikki antoivat. Ne ilmaisivat ihailua häntä kohtaan.
Olitko rakastunut häneen? -Ihailin hänen taidettaan.
Hän oli lahjakas komedienne.
Entäs tämä rannekoru?
llmaiseeko sekin ihailua taidettani kohtaan?
Kuule, Marie -
jos et olisi vanhan ystäväni tytär, sanoisin erään asian.
Sano se vain. -En voi, enkä uskalla.
Leikitään, että olen joku muu. Äiti esimerkiksi.
Sinä ja minä voisimme karata.
Karata... -Karata ja mennä kauas pois -
ja ottaa elämästä kaikki irti. -Ottaa elämästä kaikki irti?
Elää hetkessä ja nauttia siitä. -Minä teen jo niin.
Luuletko niin? Tyttö parka.
Onnellinen on se mies, joka saa sen sinulle opettaa.
Elämässä on niin paljon. -Mutta Erland-setä, tanssi...
Jos et enää kutsu minua sedäksi, niin en kutsu sinua...
Tyttöseksi.
Tanssilla on aikansa.
Kai sinulla on joku tanssipoika -
jonka kanssa unelmoida, riidellä ja puhua tulevaisuudesta?
Ei meillä baletissa ole aikaa tai halua sellaiseen.
Puhutko nyt totta?
Älä ole niin varma, rakas Erland.
En ole lainkaan varma sinusta, rakas Marie.
Ehkä joskus saat huolehtia minusta ja mennä kanssani naimisiin.
Uskallanko toivoa?
Puhut kuin vanha kirja. Totta kai sinun tulee toivoa.
Jonakin päivänä saat minut...
Pahus, nyt minun pitää mennä. -Miksi? Meillä oli niin mukavaa.
Minun pitää mennä asioille. -Enkö voi tulla mukaan?
Et, setä. Se ei käy päinsä. -Marie!
Hän lähti, rakas Erland. Et saa häntä kiinni.
Hei. -Hei.
Oletko vihainen? -En ole.
Kiista, miksi isäntä on vihainen? -En ole vihainen.
Jos kerran sanot niin.
Vaikka me näemme, että olet vihainen.
Älä höpötä.
Vihastuitko, kun tulin myöhässä? -En ollenkaan.
Siinä tapauksessa olet vihainen jostain, mitä emme tiedä.
Mikä tyyppi se Erland on? Miksi teillä on niin hauskaa?
Oletko rakastunut häneen?
Erland-setään! Siihen ukonrahjukseen!
Ei hän mikään ukko ole. Hän on rakastunut sinuun.
Entä sinä?
Olenko minä nyt tyhmäkin? -Rakastuminen on hänen asiansa.
Hän kulkee aina perässäsi, näytöksessäkin.
Voi, voi... Onko se niin surullista?
Paljasta nyt koko mustasukkaisuutesi.
Voi, voi, voi... Onko se niin surullista?
Siitäs sait!
Se oli kuumana hehkuvaa kesäpäivää seurannut yö.
Hiljaisuus oli valtava.
Se ulottui aina tähdettömälle taivaalle saakka.
Myös välillämme vallinnut hiljaisuus oli valtava.
Kalliot ovat vielä lämpimät.
Kaikki tuntuu tänä iltana niin epätodelliselta.
Täällä on kaunista. Olemme samassa saippuakuplassa.
On niin kaunista, että haluaa hajota kappaleiksi -
mennä rikki ja kadota.
Suuteleminen on kyllä hauskaa.
Niin kai, kun kaikki sitä tekevät.
Minua ei ole koskaan suudeltu. Balettimestariahan ei lasketa.
Ei edes Erland-setä? -Hänkö!
Oletko koskaan suudellut tyttöä? -Äh.
Onpa kaikki niin hankalaa. Ja miten asiat liittyvät toisiinsa.
Kuule, Marie -
pidän sinusta ja rakastan sinua. Tiedäthän. Tarkoitan...
Sinusta se on ehkä typerää.
Olen sellainen idiootti. Oikea taakka.
Miltä se tuntuu? -Mikä?
Olla rakastunut minuun. -Se tuntuu rinnassa ja vatsassa -
ja jalat ovat hyytelöä. Varpaat haluavat kipristyä kasaan.
Mutta eniten se tuntuu rinnassa. -Sydämessä?
En tiedä.
Miltä sinusta tuntuu? -En ole sinuun rakastunut.
Niinhän se olikin.
Luulen, että se tuntuu iholla.
Haluan, että kosketat ja silität ihoani.
Se tuntuu lapaluissa ja kyynärpäissä. Kämmenissäkin.
Se tuntuu joka puolella ja kutkuttaa.
Erland-setä on vähän humalassa, mutta älä siitä välitä.
Sieltähän ne nuoret tulevat.
Keittiössä on maitoa ja leipiä, jos tekee mieli.
Ollaan kanootissa kuunvalossa...
Erland!
Älä välitä hänestä, kun hän on juonut.
Sinun äidilläsi, Marie -
oli tapana tanssia minulle tällaisina iltoina -
kun oli hiljaista ja rauhallista ja kuu paistoi sisään.
Olimme yksin.
Anteeksi, että tällä tavoin sanon meidän olleen yksin.
Anteeksi, Elisabeth.
Hän istui tuolla ja minä soitin.
Katsoin hänen kasvojaan ja mietin oliko se kaikki totta.
Ympärilläni flyygeli ja lattia. Kuun paiste ja musiikki.
Vain se todellisuus oli todellinen ja olemassa.
Nyt talon kellot ovat pysähtyneet.
Kukat ikkunoilla ovat kuihtuneet.
Siihen aikaan talossa oli punaisia pelargonioita -
ja kellot olivat ajassa.
Lokit kirkuivat ulkona.
Menkää te vain. Minä jään pitämään seuraa.
Laivan ääni kuului kaukaa.
Musiikki ja kuun valo. Hiljaisuus ja jännitys.
Veren kohina tärykalvolla. Se muistutti sävelmää-
tai oli kuin uusi huone, joka avautui tietoisuuteemme.
Täällä harjoittelen kesäisin. Tervetuloa.
Aamuaurinko paistaa sisään tästä.
Puussa istuu kaksi varista. Ne juttelevat aamuisin.
Ne ovat suloisia. Puuhun lentää myös sinun kesälomalintusi.
Sinähän puhut kuin museon opas.
Nyt me voisimme suudella, vai mitä luulet?
Niin voisimme.
Älä huoli. Lukitsin oven. -Kuka se on?
Se on vain Erland-setä.
Totta kai menen nukkumaan. Helvetti vieköön. Menen, menen.
Tule nyt. Häpeät kuitenkin huomenna.
Elisabeth-parka.
Marie! -Niin.
Nyt sinulla on rakastajatar.
Miltä se tuntuu? Onko se jännittävää?
Kerrot tämän varmasti kavereillesi. Aiotko ylpeillä?
En voi luvata mitään. Mutta varmasti menemme naimisiin.
Mutta miltä nyt tuntuu?
Etkö koskaan unelmoinut tästä? Kuka uskoisi sen olevan tällaista?
Itse asiassa olin tosi peloissani.
Etkö nyt ole? -En. Oletko sinä?
En koskaan pelkää mitään. -Niin, mutta minä pelkään.
Älä puhu siitä nyt, Henrik. -Totta puhuen kuolen nälkään.
Keittiössä on maitoa ja leipää. -Hienoa! Ja sitten veteen.
Päivät olivat kuin helmiä, kimaltaen kultanauhassa.
Päivät olivat ääriään myöten täynnä leikkiä ja hyväilyjä.
Yöt olivat kuin valveunta. Nukkumiseen ei jäänyt aikaa.
En ole ikinä eläissäni yllättynyt. -Nyt yllätyit ainakin vähän.
Ajattelin sinua juuri.
Minä en ole ajatellut kymmeneen vuoteen. Saanko kahvia?
Tämä ei ole lempikahviasi. Itse en siitä oikein piitannut.
Kaada vain. En ole turhantarkka.
Ei sokeria, niinhän se oli? -Kaksi palaa, kiitos.
Et käyttänyt sokeria ennen. -Se oli joku muu, Erland.
Sitä on kai tullut vanhaksi. -Mitä metsästät?
Ai mitä metsästän? Riekkoja.
Olen aina ihaillut taitoasi olla vapaalla milloin hyvänsä.
Entä itse? -Sain vain päähäni tulla tänne.
Saitko paketin?
Minkä paketin?
Sinä siis lähetit Henrikin päiväkirjan.
Mistä sait sen? Miksi lähetit sen minulle?
Miksi lähetit sen nyt?
Kylläpä sinä kyselet. Tein suursiivouksen.
Kerron lisää, jos haluat. Huolehdin siitä sairaalassa.
En halunnut sen joutuvan vieraisiin käsiin.
Minun olisi kai pitänyt antaa se sinulle heti.
Olisiko se ollut sopivaa?
Miksi et sano mitään?
Oli mukava tavata.
Mutta lähden nyt etten myöhästy laivasta -
ja jää tänne kanssasi koko yöksi.
Säikähditkö? -Kyllä. Aika lailla.
Väitätkö että tilanne olisi toinen, jos olisit saanut kirjan aiemmin?
Katselen käsiäsi.
Ne ovat kauniit, mutta samalla jotenkin rumat. En tiedä miten.
Ajattelen Henrikin kättä -
enkä ymmärrä, että annoin sinun koskea itseäni.
Olen siis inhottava. -Niin olet.
Ehkä se suorastaan tarttui? -Niin teki. Ainakin tiedän sen nyt.
Saatanko sinut laivalle? -Ei kiitos. Pärjään kyllä.
Ai, tekö siellä.
Kuinka kauan jatkat tuota? -Kunnes olen valmis.
Meidän piti lähteä kahdelta. -Onko kello jo kaksi?
Varttia vaille kolme. -Minä harjoittelen, niin kuin näet.
Et välitä minusta. -Älä ole hölmö.
Saan aina odottaa sinua kallioilla. -Minun on pakko harjoitella.
Suurkiitokset. -Nyt olen valmis.
Älä vain uhraudu vuokseni.
Henrik! -Anna olla!
Anteeksi. Työ vain on niin tärkeää. -Entä minä sitten?
Sinäkin olet tärkeä. -Kumpi on tärkeämpi?
Kyselet hulluja. -Vastaa. Kumpi on tärkeämpi?
En tiedä. -Aivan niin. Et välitä minusta.
Olet itsekäs.
Emme ole ennen riidelleet. -Ei se minun vikani ole.
Onko se minun sitten?
Jos olet tuollainen... -Emme voi olla yhdessä.
Kaikin mokomin. -En tarkoittanut sitä.
Taakka, vai mitä? -Älä ole tuollainen.
Olen hermostunut, sillä olen harjoitellut vähän -
ja teatteri alkaa ensi viikolla. -Niin.
Olemme olleet yhdessä joka hetki. -Niin.
Anteeksi, että olin vähän ilkeä. -Niin.
Onko kaikki nyt hyvin? -Toki.
Hitto vie, mikä tylsimys sinä olet.
Tässä sitä yrittää tulla vastaan ja anella anteeksiantoa -
ja sinä vain mökötät. Mene sitten! En minä jaksa mielialojasi.
Henrik!
Tule takaisin! Älä ole hölmö. En tarkoittanut sitä.
Juokse pois vain!
En halua enää ikinä nähdä sinua. Idiootti! Painu hiiteen!
Se oli lauantai. Etsin häntä koko päivän.
Illalla menin hänen luokseen. En ollut aiemmin käynyt siellä.
Päivää. Anteeksi, mutta onkohan Henrik kotona?
Hän on harvoin tätä nykyä kotona. Ei päivisin eikä öisin.
Vai niin.
Luulen, että hän on huoneessaan. -Hän itki kovasti kun tuli kotiin -
ja potkiskeli huonekaluja.
Ottaako pikku neiti portviiniä? -Ei kiitos.
Kaikille tulee suoda vapaus ja minä en houkuttele ketään.
Voinko mennä hänen luokseen? -Älä anna periksi hänen oikuilleen.
Henrik, miksi sinä siellä seisot ja piileksit?
Kuuntelin vain aikooko hän puhua minusta pahaa.
Hän syö leipääni ja puhuu noin. -Ei se tädin rahoista ole pois.
Olet laiska ja kelvoton, poikani. -Onneksi en ole poikasi.
Oletkin isäsi poika. Te molemmat viette minut hautaan.
Henrik perii minut. Oikeastaan minun piti kuolla -
kolme kuukautta sitten. -Herran tiet, rouva Calwaagen.
Minulla on nimittäin rintasyöpä.
Pastorin mukaan elämästä pitää luopua omistaakseen sen.
Se on valetta. -Elämä on voitettava, siis.
Valetta silti. Pidän elämästä -
ja siksi elän teitä kaikkia vanhemmaksi. Sinuakin, Henrik.
Voisin kiinnittää rouvan huomion siihen -
että hevoseni uhkaa rouvan tornia.
Se ei estä minua tuntemasta itseäni haamuksi.
Terveydeksi! -Se on heinänuhaa.
Ottaisitteko kuitenkin portviiniä? -Ei kiitos.
Haen pari huopaa, pastori. Vainajaa ja kirkonmiestä paleltaa.
Jos olette täällä kristillisestä velvollisuudesta -
niin olen vaikuttunut siitä.
Olen täällä ammatin puolesta. -Miten niin?
Kuulostaa ehkä naurettavalta -
mutta oudolla tapaa tuntuu kuin pitäisin seuraa kuolemalle.
Ammatillisesti se on antoisaa.
Menkäähän nyt. Laiturilla kuuluu olevan tanssit.
Näkemiin sitten. -Näkemiin.
Nyt näit kuinka minä asun.
Laiska ja kelvoton. -Sinä raukka!
Ei minua kannata sääliä. -Ei. Sinullahan on minut.
Onko todellakin? -Sinulla on minut.
Mutta tänään... -Hiljaa. Sinulla on minut.
Palataan leikkimökille. Tänä iltana ei ole mukavaa.
Minua paleltaa.
Kynä! Kadotin kynän.
Kuuletko, kuinka hiljaista tuli?
Aivan yhtäkkiä tuli hiljaista.
Jouduimme ehkä eri planeetalle? -Niin. Outoa.
Outoa.
Päivää, Marie-neiti. Minut kai kuitenkin tunnette?
Päivää! Teidät olen nähnyt aiemmin.
Käsiä paleltaa.
Vatsa ja rinta ovat kuumat kuin olisin kuumeessa.
Kokeillaanpa. -Älä kutita.
Neidillä on ihana rinta.
Miltä tuntuisi nukkua toisen kanssa tänä yönä?
Toisen kanssa?
Se riippuu siitä, mitä teillä on mielessä. Olen tyttö parka -
jolla on vielä neitsyys tallella.
Sitten en voi harkita asiaa. -Jos kihlaatte minut -
lupaan että ette tule pettymään.
Pitää odottaa, sillä kultasepällä on sunnuntaina vapaata -
ja hän vetelee täyttä päätä sikeitä.
Tällainen kihlaus on tapana sinetöidä halvoin sormuksin -
mutta 24 karaatin suudelmin.
Eikö tapana ole vannoa jotain? -Vannoa?
Siitä voit olla varma.
Vanno, ettet koskaan löydä toista tyttöä.
Minä vannon. -Jos sen teet -
niin piru sinut perii. -Minä vannon.
Muutoin kätesi, nenäsi ja kaikki mustuu ja tippuu pois.
Minä vannon olevani uskollinen niin kauan kuin minua huvittaa.
Koska minua huvittaa aina, olen uskollinen tuomiopäivään asti.
Muuten piru sinut perii. -Muuten Erland-setä minut perii.
Se olisi sinulle oikein.
Nyt olemme kihloissa.
Käyn kulman takana. -Minäkin tulen.
Haluaisin purra sinut palasiksi ja syödä pois. -Mistä aloitat?
Kämmenistä ja vyötäröltä. Ja jatkaa sisäreidestä.
Mitä sinä sisäreidestä tiedät? -Kannibaalien mukaan se on herkkua.
Hyi olkoon, miten inhottavaa! Mikä se oli?
Sehän on pöllö. Etkö tunnista ääntä?
Hyi olkoon, miten inhottavaa. -Pelästyitkö?
En tiedä. Haluaisin vain parkua tänä yönä.
Tuntuu kuin sielussa olisi hammassärky.
Hassua, että sielu on vatsassa, sillä sinne minulla sattuu.
Olet syönyt liikaa omenoita.
Pidä minusta kiinni, Henrik.
Pidä kiinni, että en mene rikki. Rakkain Henrik.
Rakkain, rakkain ystäväni.
Pidä lujasti kiinni. Lujemmin.
Valvotaan koko yö -
kunnes aurinko nousee ja taika katoaa.
Henrik, tunnetko kuinka palelen?
Vapisen ja sydämeni hakkaa.
Älä turhia pelkää.
Aina sinä puret. Odotahan vain.
Emme voi jäädä tänne ulos. -Sitten saat kantaa minut sisään.
En jaksa kävellä. -Sitten tästä ei tule mitään.
Etkö voi kantaa minua? -Et ole tosissasi. Paksukainen!
Olet huono rakastaja.
Nai sitten Teräsmies. -Hänellä on niin oudot vaatteet.
Oletko surullinen?
Ilmassa on syksyn tuntua. -Niin on.
Torstaina aloitat harjoitukset ja minä lähden Uppsalaan.
Milloin oikein tapaamme? -Onhan meillä vielä kolme päivää.
Niin, kolme päivää.
Ei, en ole surullinen.
Meidän pitää kiirehtiä. Päivällinen odottaa.
Ensin veteen. -En uskalla. Se on kylmää.
Tule! -Ei, en halua.
Nyt näet hienon hypyn.
Henrik!
Seis!
Voitko hankkia minulle pullon? -Kysyn veljeltä.
Yritä tai en tiedä mitä tapahtuu.
Alusta! -Menen pian ja hukuttaudun.
Lupaa minulle yksi asia.
Sinun pitää ampua Kiista. On sääli pitää se raukka elossa.
Järjestän asian.
Minun käy koiraa sääliksi.
Kaikki ihmiset elävät.
He juoksentelevat kaduilla.
Ja minä istun täällä syöden ja juoden.
Teatterilla tanssimme ja hassuttelemme -
samalla kun Henrik makaa ja alkaa maatua.
Hetki sitten nauroimme kaikelle.
Hän makasi sylissäni ja minä suutelin häntä suulle.
Sellaista elämä on.
Eikö millään ole merkitystä? -Ei, tyttöseni.
Loppujen lopuksi millään ei ole merkitystä.
En usko, että Jumala on olemassa.
Ja vaikka onkin, niin vihaan Häntä.
Eikä siinä kaikki.
Jos Hän seisoisi edessäni, sylkisin Häntä kasvoihin.
Vihaan Häntä niin kauan kun elän. En tule unohtamaan sitä.
Vihaan Häntä kuolemaani saakka.
Marie, voit vain suojata itsesi ja rakentaa ympärillesi muurin.
Voit suojata itsesi pahuudelta.
Minä autan sinua.
Autan sinua rakentamaan muurin. Opetan sinua, Marie.
Koko talven työskentelin kovasti ja tiedostamatta.
Keväällä Erland-setä vei minut pitkälle matkalle.
Sillä tavoin unohdin Henrikin.
Ympärilleni kasvoi muuri. Olin paitsi suojattu myös vanki.
Sillä tavoin unohdin Henrikin.
Minä unohdin Henrikin.
Marie-neiti, se toimittaja kävi täällä taas.
Tällä kertaa yritin pitää hänet täällä, mutta hän häipyi.
Karl voi todistaa, että juoksin hänen peräänsä. -Näin oli.
Sekään ei ollut hyvä. Kuka voi naisten päälle ymmärtää?
Ei niitä ymmärrä.
Miten tällaisen baletin eteen tehdäänkin näin paljon työtä?
Tytöt eivät näytä edes sääriään, ainakaan kiinnostavassa määrin.
Yöharjoitukset ovat yhtä helvettiä.
Pilsnerikin on loppunut. -Täällä haisee vieläkin.
Haju on kerrassaan kummallinen.
Nämä tossut ovat aivan hirveät.
Ja huomenna on ensi-ilta.
Mene kotiin nukkumaan äläkä täällä istu.
Lähdetään yömyssylle. -Mene vain. Minä en halua.
Ei sitten, jääräpää.
Tähän aikaan huomenna olet iloinen. -Mistä hyvästä?
Se on ohi. -Ohi?
En pidä tuosta sävystä. -En minäkään.
Mutta muutoin alan parkua.
Olen kuin narujen varassa roikkuva maalattu nukke.
Irvistys saa värit valumaan kasvoilta.
Anna minun surra nuoruuttani rauhassa.
Hei sitten!
Iltaa, Marie.
Ai, sinä. Minkä näköinen oletkaan.
Tein koemeikkiä balettia varten.
Tanssitko sen lauantaina? -Niin. Tuuraan Gustafssonia.
On myöhä.
Öisin teatterissa on outo ja pelottava tunnelma.
Kuin suuripäiset kääpiöt tuijottelisivat kaikista nurkista.
Ne ovat olleet siellä kaikki vuodet. Koko ajan niitä tulee lisää.
Niiden silmät hehkuvat pimeässä. -Niin.
Mahtaako sinulla olla tulitikkuja? -Kajlla voi olla.
Niinpä niin, Marie. -Sinä naurat minulle.
Tulin aamulla balettisaliin. Se oli tyhjä ja kylpi auringossa.
Seisoit siellä mustassa mekossasi käännellen ja väännellen itseäsi -
hitaasti ja hiljaa. Et huomannut minua.
Näytit siltä kuin sinut olisi piirretty muutamin mustin vedoin.
Mietin, että kaksikymmentä vuotta hän on seissyt tuolla tavoin.
Joka aamu, päivä ja ilta. Kaksikymmentä vuotta.
Hänellä on kahdeksan vuotta jäljellä ja sitten kaikki on ohi.
Näkemiin vaan.
Entä sinä sitten? -Minähän olen balettimestari.
Minä luon. Vanhana minua kunnioitetaan ja arvostetaan.
Sinä raukka saat sen sijaan eläkkeen.
Siitä huolimatta istut siinä narrin puvussasi etkä muuta voi.
Entä sinä? Kuinka sinun pukusi laita on?
Olet oikeassa. Se on palanut minuun kiinni.
Luuletko etten tiedä sitä?
Et uskalla poistaa maskiasi etkä laittaa sitä kasvoille.
Et uskalla lähteä etkä uskalla jäädä.
Elämänsä näkee kirkkaana vain yhden kerran -
silloin kun suojamuurit sortuvat.
Sitä seisoo alastomana palellen ja näkee itsensä sellaisena kuin on.
Vain yhden kerran.
Ei kummoinen näky, vai kuinka? -Silloin ei uskalla elää tai kuolla.
Onko tuo tapahtunut sinulle? -Ei minulle -
vaan sinulle. Tänään ja nyt.
Ei... -Sen näkee silmistäsi.
Sitä haluaa olla onnellinen.
Saada elämästä jotain irti. Meillä on muistoja, eikö?
Sitä haluaa aloittaa kaiken alusta.
Se on valetta, Marie. Tyhjää puhetta.
Sinä tanssit. Piste. Se on sinun kaavasi.
Pysy siinä. Muuten sinun käy huonosti.
Katso peiliin, niin näet -
kuinka naurettavalta näytät.
Niin näytän minäkin.
Kiitos rupattelusta.
Sinulle on vieras. Hän seisoo ovella ja kuuntelee.
Kuinka pääsit sisään?
Miksi juoksit tiehesi päivällä?
Mikä ruma rusetti sinulla on kaulassasi?
Älä siellä seiso kuin vanha kalossi.
Etkö voi istua alas kuin ihmiset?
Ja mitä oikein tuijotat? Veikö kissa kielesi?
Tunnetteko toisenne? Tässä on taikuri Coppelius -
ja tuo tuolla on David.
Ainut, joka on arkipäivisin minulle kiltti.
Häiritsenkö? -Ei kai sentään.
Voin lähteä saman tien. -Miksi näin pian?
Olet oudon näköinen kasvoista. -Olen lyönyt häntä vähän.
Kunhan hän ei pure sinua. -Oletko mustasukkainen?
Tuolle ihmiselle? Tuskin.
Nuori mies, voin taikoa teidät sokeriksi kahviini. Varokaa.
Vanha mies, voin taikoa pois lahjakkuutenne -
salaisuutenne, arvostuksenne ja asemanne.
Kirjoitan nimittäin lehteen.
Oi, mestari. Olette vahvin. Käskyttäkää orjaanne.
Häipykää. -Minä lähden hitaasti.
Enkä jää ovelle seisomaan, sillä olen hyvin kasvatettu.
Siellä taitaa sataa.
Onko satanut kauan? -Ei lainkaan.
Sade alkoi vartin yli yhdeksän ja loppui tunnin päästä.
Huomennakin sataa. Lauantaina on kaunista -
ja sitä ennen oli pilvistä. -Jos olet ilkeä, voit lähteä.
En ole mustasukkainen, mutta en ymmärrä tätä työtä.
Tuollaisia idiootteja. -Ei hän ole idiootti -
vaan hieno ihminen. -Vaikka itketti sinua.
Niin kuin et itse olisi itkettänyt?
Se on eri asia. -Miten niin? Hän ainakin ymmärtää minua.
Oletko ollut hänen kanssaan? -En ole. Voitko kuvitella?
Että osaatkin joskus olla tökerö ja halpamainen.
En ole niin taiteellinen. Ja tuo halailu on mautonta.
Et ymmärrä mistään mitään. -Sana vielä ja saat maistaa...
Et ymmärrä mistään mitään...
Kerjäätkö kuritusta? -En. Olen niin väsynyt.
Niin sinä aina sanot. -Olen väsynyt lähes aina.
Miksi et lopeta työtäsi ja mene naimisiin?
Kuka haluaisi minun kanssani naimisiin? -Mitä luulisit?
Et sinä ainakaan. Et rakasta minua.
Lopeta tuo.
Etkö voisi olla kiltti? -Mitä hyötyä siitä on -
kun työnnät minut pois.
Olen ikävöinyt sinua koko päivän. -Et ole.
Kyllä olen. -Et koskaan tarvitse minua.
En saa huolehtia sinusta. Olet vain noiden idioottien kanssa.
Mitä minä tiedän sinusta? Tai sinä minusta?
Kiltti, sano. -Ei...
Olen vain tavallinen toimittaja roskalehdessä.
Mitä iloa minusta on? Sinä olet tuollainen juhlittu...
Ei se niin ole. Ei ollenkaan.
Saat meikkiä takillesi. -Viis siitä. Mistä sattuu eniten?
Älä puhu minulle kuin pikkulapselle. Olen sinua vanhempi.
Olenkin aina tuntenut vetoa kypsiin naisiin.
Olet hölmö. -Mutta sinuun sattuu yhtä kaikki.
Olen itsekeskeinen, Marie. Saatan silti ymmärtää asioita.
Sinulla on hienot sormenpäät. Ja lempeä pikkusormi.
Mutta suusi saisit sulkea. -En tiennyt voivani olla sinulle tärkeä.
Voisin ennustaa sinulle. Tai ehkä pettyisin vain.
Ei sinun tarvitse olla uhrautuva. -Eikö tyhjänpuhuminen riitä?
Hyvä ajatus. Soitan sinulle huomenna...
Et ehkä huomannut että olen täällä juuri nyt?
Mitä oikein ajattelet meistä?
Tämän varaan ei kannata paljon laskea.
Haluat siis lopettaa tämän. -Niin haluan.
Etkä halua. -Kyllä, haluan.
Ei. -Kyllä.
Pelataanko korttia?
Tiedän täsmälleen mitä sanot ensi kerralla: "Ota vitamiinia."
Tai että tarvitsen unta ja että ensi-ilta saa minut sekaisin.
Onko se sitten väärin? Suloinen...
Mene nyt, Henrik. -Onko minun nimeni Henrik?
Kuka on Henrik?
Mene nyt.
Mutta saat luettavaa.
Ota tämä kirja ja lue se huomiseksi. Puhutaan sitten.
Oikeasti. Ensimmäistä kertaa. Eikö se ole hyvä ajatus?
Nähdään huomenna.
Sinulla on muuten likaiset korvat. Näkemiin.
Halusin itkeä koko viikon ja seuraavankin.
Halusin itkeä pois kaiken sotkun ja hukkaan heitetyn ajan.
Hassua.
Itkeminen ei oikein luonnistu.
Haluanko todella itkeä koko viikon? Hetki sitten halusin. Entä nyt?
Haluanko itkeä lainkaan? Oikeastaan olenkin...
Iloinen.
Ota hattu pois.
Ota hattu pois!
Mitä etsitte? -Minun piti tavata...
Kuka? -Itse asiassa Marie-neiti.
Häipykää. Hyvä, jos baletti kiinnostaa -
mutta meillä ei ole aikaa. -Mutta hän lupasi...